Mietin usein, onko tärkeintä itse matka-
vaiko määränpää, jota ei koskaan ihan saavuteta.
Siihen vain pyritään käytettävissä olevassa ajassa.
Jos on utelias-
matka ei koskaan pääty.
Aina vaihtaa junaa-
kohti uutta päämäärää. Se on loputon arvoitus.
Pidin Leonia yöperhona, joka suuntasi kohti valoa-
ja poltti sitten omat siipensä.
Stanley Kubrick oli kirkas valo.
Hänen houkutuksensa sai Leonin polttamaan siipensä.
Näin elokuvan "2001" pian teatterikoulun jälkeen.
Minusta se oli paras koskaan näkemäni elokuva.
Katsoin "Kellopeliappelsiinin", koska se oli Kubrickin.
Malcolm McDowellin ja muiden suoritukset-
olivat isoja ja rohkeita.
Sitä lähemmäs teatteria ei elokuvassa pääse.
Näyttelijälle on mahtavaa päästä näyttämään koko tunteiden kirjo.
Elokuvan päättyessä käännyin kaverini puoleen-
ja sanoin: "Haluan työskennellä tuon miehen kanssa."
Olin onnekas, koska minulla riitti töitä.
Olin teatterissa, telkkarissa, pukudraamoissa ja BBC: llä.
Pari näytelmää, pari elokuvaa, pari poliisisarjaa.
Miksi? Asun esikaupungissa.
Tein sitä kaikkea niihin aikoihin.
Se ei tuo häntä henkiin, paskiainen!
Olitko lähellä sitä taloa? - En!
Tein tilannekomediaa.
Olin Lontoossa muutoksen aikaan.
Pystyin olemaan ja käyttäytymään kuten halusin.
Se oli valtava helpotus.
Voinko tulla mukaan?
Agenttini kuuli, että Kubrick oli tekemässä uutta filmiä-
ja järjesti minulle koe-esiintymisen "Barry Lyndoniin".
Minulle lähetettiin käsikirjoitus-
jossa oli Stanleyn kirjoittama lappu.
"Opettele nämä repliikit."
Kun joku Kubrickin tasoinen käskee opetella repliikit-
silloin niin tehdään.
Sain puhelun.
Agenttini kertoi, että sain roolin Kubrickin elokuvasta.
Olin ihan hurmiossa.
Minulle soitettiin. "Tule White Hart-hotellille kuudeksi."
"Stanley haluaa tavata." Seisoin hotellin aulassa-
kun joku koputti olkapäähäni, ja käännyin.
"Hei, Leon. Olen Stanley." Paiskasimme kättä.
Stanleyn kädenpuristus oli lämmin ja hellä.
Lävitseni kulki väristys.
Ensimmäisenä kuvauspäivänä olin yllättävänkin hermona.
Hän pyysi 18:n kauko-objektiiviin.
En tiennyt, mitä se tarkoitti, mutta hän käski aloittaa.
"Tee kuten ajattelit. Älä säästele varsinaiseen ottoon."
Aloitimme työt. Hän katseli putken läpi-
lähempää, kauempaa, tikkailta ja polviltaan-
vaihtoi objektiivia ja teki kaiken uusiksi.
Minun piti aloittaa aina repliikkini alusta.
Kun kuvaus oli alkamassa, hän halusikin tehdä jotain ihan muuta.
Olin äimänä. Hän aikoi muuttaa koko kohtauksen.
Kävelen sisään velipuoleni Bryanin kanssa, jolla on kenkäni.
Teimme sen aina vain uudestaan.
Kun rytmi ja tunne sitten löytyivät-
kuvaa ei kertaakaan pantu poikki.
Olen kestänyt loputtomiin sitä irlantilaisnousukasta-
jonka olet päästänyt sänkyysi.
Hänen rahvautensa ja brutaalit tapansa iljettävät minua.
Kuvasimme monologin aina alusta loppuun.
Hänen sivistymätön käytöksensä.
Hänen avoin uskottomuutensa ja meidän omaisuutemme anastus.
Koska en voi rangaista häntä itse-
tai sietää sitä, miten hän sinua kohtelee-
ja kammoan tätä yhteisöä kuin ruttoa-
olen päättänyt lähteä kodistani lopullisesti.
Silloin tajusin, mistä elokuvanteossa on kyse.
Se ei ole vain kuvaamista, vaan elokuvan tekemistä.
Hyppäsin tuolilta ja löin häntä selkään kovaa.
Yritin kuristaa ja lyödä häntä.
Stanley sanoi, etten lyö tarpeeksi kovaa.
Minä katselin Leon-parkaa.
Teimme kohtauksen 30 kertaa.
Minä satutin häntä. En olisi halunnut-
mutta Stanley halusi lisää ottoja.
Lounastauolla hän halusi puhua minulle.
Pelkäsin hänen sanovan, ettei suoritukseni riittänyt.
Meillä oli kolme Yrjö III: a. Kaksi oli erotettu.
Jos ei muistanut repliikkejä, lensi pihalle.
Kaverisuhteita ei luotu, koska ne eivät ehkä kestäneet.
Hän halusi istua alas.
"Pidän tyylistäsi ja siitä, että kun valaistusta korjataan-
sinä käyt repliikkejäsi läpi."
"Päätin kirjoittaa sinulle lisää kohtauksia."
Minä olin pyörtyä.
Voitteko kuvitella?
Olin tehnyt elokuvia, mutta olin vain näyttelijä-
enkä ymmärtänyt, mitä kaikkea elokuvanteko vaatii.
Aloin huomata resursseja-
ja ihmisiä siirtelemässä rekvisiittaa eestaas.
Eri kulmiin. Puvut ommeltiin käsin-
1700-luvun tyyliin, ja yksityiskohdista keskusteltiin.
Stanley jutteli lavastajalle, ja mukana oli paljon porukkaa.
Kaikilla oli oma tehtävänsä-
joka auttaisi kohtausta toimimaan.
Minusta oli ihmeellistä, että kaiken takana oli yhden miehen näkemys.
Elokuvanteko vaatii paljon. Se kiehtoi minua.
Stanleyn kanssa tarvitaan tusina raakaa munaa.
Tiedätkö, mitä söin lounaaksi? - Munakokkelia?
Puoliraakaa kanaa ja tomaatteja.
Kaikki oli sotkettu yhteen. Olin lähellä oksentaa-
mutta kuvauspaikalla se meni ohi.
Stanley sanoi: "Antakaa hänelle raaka muna."
Sinussa hän näki lopun elokuvalle.
Kuka voisi tehdä lopun Barry Lyndonista?
Viimeinen kohtaus kuvattiin heinäkuussa.
Oli surullista, että kuvaukset olivat päättymässä.
Ajattelin, että se olisi minulle kova paikka.
Sanoin Stanleylle kiinnostuneeni teknisestä puolesta-
ja kaikesta, mitä elokuvaan vaaditaan.
Halusin työskennellä sillä puolella.
Hän käski tehdä jotain asian eteen ja ottaa yhteyttä.
Hän antoi kauniin taidekirjan joululahjaksi.
"Rakas Leon, kiitos lahjakkuudesta, energiasta ja kiltteydestä."
Se toi melkein kyyneleet silmiini. "Treasury of Great Master Drawings".
"Barry Lyndonin" myötä aloin saada kutsuja juhliin.
Muuan tyyppi tarjoutui agentikseni.
Kävin juhlissa ja tapasin paljon ihmisiä-
joiden mielestä elokuva oli fantastinen.
Stanley Kubrickin elokuva! Tämä tyyppi on nousussa. Uskomatonta!
Samalla tapahtui muutakin.
Minulle tarjottiin kautta Royal Shakespeare Companyssa-
mistä olisin urani alussa antanut mitä vain.
Sain tarjouksen National Theatrestakin-
mutta kun pääsisin tekemään seuraavaa elokuvaani-
haluaisin työskennellä leikkaushuoneessa.
Se oli ruotsalais-irlantilainen "Frankenstein".
Ohjaaja oli nähnyt "Barry Lyndonin"-
ja hänestä minä sovin Frankensteiniksi.
Kysyin, voisinko lopuksi työskennellä myös leikkaamossa.
Halusin oppia prosessin vaikka ihan palkattakin.
Hän vastasi, että se käy. - Kerronpa sinulle itsestäni.
Työskentelin leikkaamossa miksaukseen ja julkaisuun asti.
Kerroin asiasta Stanleylle.
Hän lähetti minulle kirjan nimeltä "Hohto"-
ja käski lukea sen.
Jos Stanley sanoo niin, sehän pitää lukea.
Hän soitti minulle ja kysyi, mitä pidin kirjasta.
Sanoin, että siitä voisi tulla hieno projekti.
Hän pyysi minua etsimään USA:sta pojan Dannyn osaan.
Minähän tein sen mielelläni.
Kieltäydyin kaikista rooleista näyttelijänä.
Tavoite saavutettu.
Olin hämmästynyt, kun hän lopetti näyttelemisen.
Hän oli hyvä näyttelijä ja nautti näyttelemisestä.
Se on paradoksi. Hän oli uransa huipulla ja päätti lopettaa.
Se mykisti. Hän siirtyi kameran toiselle puolelle-
mitä en itse olisi voinut kuvitella.
Olin ollut kuvauksissa 16 kuukautta. Riensin kotiin heti, kun sain luvan.
Pelkäsin, että saisin kutsun takaisin.
Mutta niillä kahdella oli jonkinlainen yhteys.
Miksi Leon Vitalin kaltainen työllistetty näyttelijä-
pani uransa hyllylle toisen ihmisen takia?
Luulen, että hän tunnisti siinä toisessa ihmisessä jotain-
mitä 90 prosentissa ihmisistä ei näe.
Stanley oli mestari. Elämän aikana ei tapaa montaa mestaria.
Leon on harvinainen näyttelijä-
joka on luopunut urastaan elokuvantekijän vuoksi.
Kubrick oli elokuvantekijänä paitsi arvostettu, myös arvoituksellinen.
Kun katson tällaisen laatikon sisältöä, mietin-
että tässä on vuosien edestä kaikenlaista roskaa-
jota elokuva-alalla tarvitaan.
Kirjeenvaihtoa ja kaikenlaista paskaa. Sitä riittää.
Muistiinpanoja kopioiden vioista.
Ne käytiin läpi ruutu ruudulta, ja niistä tehtiin muistiinpanoja.
Stanley oli ehdoton siitä, että kaikki piti kirjoittaa ylös.
"Kirjoita se ylös. Muista katsoa, mitä olet kirjoittanut."
Puolet ajasta hänen kanssaan meni muistiinpanojen kirjoittamiseen.
Työskentelimme koko ajan kaikkien Stanleyn elokuvien parissa.
Aina jossain päin maailmaa-
joku halusi kopion esitettäväksi vaikka erikoisnäytöksessä.
Suomessa, Ranskassa, Saksassa, Ruotsissa, Tanskassa.
Mutta me teimme siihen aikaan jo "Full Metal Jacketia".
Tässä ovat Danny Lloydin työajat. "Valheiden kirja".
Lapsinäyttelijöitä koskivat tiukat lait.
He saivat työskennellä vain 20 minuuttia tuntia kohti.
Stanley käski minun pitää kirjaa. Niin tästä tuli "Valheiden kirja".
Hänen viimeinen kuvauspäivänsä oli 27. maaliskuuta 1979.
Iltaa, herra Torrance. - Iltaa.
Menin ensin Denveriin. Tarkoitus oli kuvata jokaista lasta.
Esitimme samat kysymykset kaikille.
Lapsia oli 4 000, eniten Chicagossa.
Muistan, että olin nelivuotias ja vanhempani juttelivat keittiössä.
Kuvani oli lähetetty, ja nyt piti mennä Chicagoon koekuvauksiin.
Siellä oli valtavasti lapsia. Ei mitään mahdollisuuksia.
Sanoin: "Hei. Oletko sinä Danny?" Hän ei vastannut.
Jostain syystä minä sitten kyykistyin-
jotta pääsisin hänen tasolleen.
"Minä olen Leon. Tiedätkö, miksi olet täällä?" Hän istui näin...
Hänen äitinsä sanoi: "Reippaasti nyt, Danny. Olemme tulleet tänne asti."
Yhtäkkiä poika sanoi "okei" ja tarttui käteeni.
Menimme huoneeseen.
Istuimme noin 30 sentin päässä toisistamme-
ja vain tuijotimme toisiamme näin.
Sitten hän sanoi: "Sinulla on hieno puku."
Se oli siinä. Sitten aloimme jutella.
Leon oli todella mukava. Meistä tuli parhaat kaverit.
Hei, Danny.
Käsikirjoituksessa ei puhuttu kaksosista.
Koekuvauksissa kävi lapsia, jotka olivat saaneet opetusta.
Kaikille oli tarttunut tietynlainen puhetapa.
"En tiedä, miksi..."
Ajattelin, että... Aloin olla epätoivoinen-
mutta viimeisenä päivänä eräs nainen toi huoneeseen kaksostytöt.
Mieleen tuli Diane Arbusin valokuva oudon näköisistä kaksosista.
Kuvasin heistä kymmenen ottoa ja juoksin kuvauspaikalle.
"Löysin heidät! Arbusin kaksoset!"
Stanley sanoi vain: "Siitä ei ole epäilystäkään."
Kun sellaista tapahtuu-
se puhuu puolestaan. Ei tarvitse vakuutella.
Leon antoi minulle ohjeita. "Nyt pelokas ilme."
Tein työtä käskettyä. Hän opetti minua näyttelemään.
Stanley näki, että se toimi.
Aina kun tehtiin kamera-ajo, minä olin lähimpänä poikaa.
Annoin ohjeita. "Katso ympärillesi. Epäröi."
Jatka. Pelokkaana.
"Näytä pelokkaalta. Katso taaksesi. Käänny."
Leon ja minä harjoittelimme-
tai sitten kohtaus kuvattiin, mutta Leon esitti Jackia.
Danny!
Tämä on kuin labyrintti.
Stanley halusi, että autan Shelleyä ja Scatmania repliikkien kanssa.
Keittiö tämä vain on.
Muistatko monet otot? - Jotenkin.
Muistan ne, koska minulla oli jäätelöä.
Muutama päivä myöhemmin joku sanoi: "Jäätelöä on mennyt 20 litraa."
Jos aloitettiin alusta, sain uuden jäätelön.
En jaksanut syödä kaikkea, mutta viisivuotias oli tietysti innoissaan.
Hahmosi on ikoninen. Moni pyrkii sille tasolle.
Tärkein asia, jonka haluan siitä sanoa on-
että se oli Leonin ja hänen työnsä ansiota.
Stanley oli sanonut: "Kun et tee mitään erityistä, pysy lähelläni."
"Tule kokouksiin katsomaan, miten kaikki järjestetään."
Minä ja John Alcott otimme mustavalkoisia polaroidkuvia.
Ja sain ottaa oman kameran mukaan.
Stanley näytti minulle, mitä kaikkea sillä saattoi tehdä.
Alivalotusta, ylivalotusta... Hän oli oppinut sen valokuvaajana.
Sain myös ottaa stillkuvia eri paikoista-
Chicagossa, Denverissä ja Kansas Cityssä.
Kävimme kaupungin jokaisessa hotellissa-
ja kuvasimme kaikenlaisia huoneita.
Vein Stanleylle sata filmirullaa, ja hän sanoi: "Todella hienoa työtä."
Se tuntui hyvältä. Hän teki selväksi, että kuuluin työryhmään.
Että olin tärkeä osa prosessia.
Sanokaa hänelle, että aika loppuu.
Päivät täyttyivät monenlaisista tehtävistä.
Olin haltioissani.
Kaikki, jotka puhuivat Stanleyn kanssa kymmenen minuuttia-
tai työskentelivät hänen kanssaan vuoden tai kauemmin-
ajattelivat aina: "Minä tunnen todellisen Stanley Kubrickin."
Hän tapasi jonkun ja kätteli... "Hei. Minä olen Stanley."
Hän oli shakinpelaaja. Ihmiset, jotka tapasivat hänet ensi kertaa-
sanoivat aina: "Hän ei ole yhtään sellainen kuin olin kuullut."
"Hän on fantastinen ja lempeä. Hän sanoi sitä ja tätä..."
Hän oli alussa sellainen minuakin kohtaan.
Vasta kun teimme "Full Metal Jacketia" ja vastuu alkoi painaa-
esiin tuli aivan toisenlainen Stanley.
"Päivä: 19. huhtikuuta 1985. Paikka: tuotantotoimisto."
"Stanley kutsui minut katsomaan, mitä kulissien takana tapahtui."
"Siellä oli ihmeen vähän ihmisiä. Paikka oli melkein tyhjä."
"Leon Vitali oli paikalla. Olin tavannut hänet Stanleyn luona."
"Hän taitaa olla Stanleyn assistentti, jokapaikanhöylä."
"Hän tekee kaikesta muistiinpanoja, joskus jopa käsivarteensa."
Leon oli minusta vähän kuin Igorin hahmo "Frankensteinissa".
"Kyllä, herra." Hän vaikutti Stanley Kubrickin orjalta.
Piti olla joka paikassa yhtä aikaa.
Stanley käytti minua kaikin tavoin, joita hän piti tehokkaina.
Hän antoi minulle ensi kertaa vastuuta näyttelijävalinnoista.
Meille lähetettiin tuhansia ja taas tuhansia nauhoja.
Töitä oli valtavasti.
Suostuin Stanleyn tekniseksi neuvonantajaksi-
jotta saisin jalkani oven väliin ja koe-esiintymisen.
Halusin vääpeli Hartmanin roolin.
En osannut kuvitella ketään, joka olisi minua parempi.
Stanley sanoi suoraan: "Ei onnistu. Minulla on jo näyttelijä."
En oppinut merijalkaväessä hyväksi häviäjäksi.
Päivää, sir. Minä olen Tim Colceri.
Warnerilta soitettiin. "Tule tekemään sopimus."
"Saat elokuvan parhaan roolin."
Sain pöydän alta käsikirjoituksen. "Sinä esität vääpeliä."
Etsin elokuvaan avustajia, joten kävin armeijan rykmenteissä.
"Teemme elokuvaa. Olisiko kukaan kiinnostunut?"
Sitten muistin, että Lee Ermey pukeutui aina univormuunsa.
Ajattelin, että luodaan kohtaus hänen tyyliinsä.
Pannaan hänet perehdyttämään sotilaita. Kuvasin koko jutun.
Ajattelin, että Kubrick näkee tämän, joten jututin sotilaita.
Varoitin, että saatan sanoa ikäviä asioita heidän läheisistään-
ja että jos he löisivät minua, en ottaisi heitä elokuvaan.
Kävin heidät läpi yksi kerrallaan. Haukuin perhettä ja ulkonäköä.
"Mikä on nimesi, sontaläjä?" He imivät peukaloitaan.
Sitten huomasin, että kun Leon kuvasi heitä-
hän siirtyi kuvaamaan minua. Ajattelin, että tämä toimii.
Harjoittelin repliikkejä Leonin kanssa-
ja Lee Ermey marssitti sotilaita. Aloin lukea repliikkejä.
"Jos päästänne törröttää luomi, kuhmu, arpi tai mikä hyvänsä-
heti kun istutte tuolissa..." Leon keskeytti minut.
"Mitä? Sehän meni hyvin."
"Repliikissä sanotaan 'tuoliin'." Minä siihen...
Tiesin, että Stanley näkisi nauhan samana iltana-
ja saisin roolin seuraavana päivänä. Niin se oli.
Tiesitkö sen? - Olin siitä varma.
Sanoin Stanleylle: "Tämä sinun on nähtävä."
Hän nauroi nauhalle katketakseen.
Uskoin, että minut kutsuttaisiin aamulla toimistoon, ja niin kävi.
Vaikein tehtäväni sen elokuvan teossa oli-
mennä viemään sille kaverille Stanleyn kirje.
"Ikäväkseni minun on kerrottava..."
"Olen päättänyt ottaa Lee Ermeyn vääpeli Hartmanin rooliin-
mutta haluaisin sinut kk-miehen vaikuttavaan rooliin."
"Ystävällisin terveisin Stanley Kubrick."
Se oli musertava isku. En halunnut olla ihmisten seurassa.
Kaikki sumeni silmissä tv-kuvaa myöten.
Olin vihainen, koska rooli oli ollut kuukausia minun-
eikä hän voinut itse tulla kertomaan uutista vaan lähetti Leonin.
Näyttelijät olisivat myyneet äitinsä roolista Stanleyn elokuvassa.
Hän luuli saaneensa sen, ja sitten se vietiin pois.
Se ei ollut helppoa. Tuntui kamalalta hänen puolestaan.
"Stanleyn assistenttina Leon on valmiina tarttumaan kaikkeen."
"Se on valtava urakka, ja sen näkee Leonin kasvoista."
"Niistä paistaa unettomuus ja huoli. Pidän Leonista mutta säälin häntä."
"En osaa auttaa. Hän on tiensä valinnut."
Epäilin Leonia, kun hän halusi harjoittaa repliikkejäni.
Tiesin, että hän oli taustahahmo, jota Stanley kuunteli.
Muutkin näyttelijät epäilivät häntä jonkinlaiseksi vakoojaksi-
joka käräyttäisi pilvenpolttajat.
Kaikki olivat siis epäluuloisia-
vaikka Leon halusi vain varmistaa, että kaikki valmistautuivat hyvin.
Kaikki olivat varpaillaan. Päivien kuluessa-
Stanley oli aina vain kireämpi ja hermostuneempi.
Yksi lavastaja sai hermoromahduksen työmäärän rakia.
Beckton piti purkaa ja taas rakentaa.
Stanley pani Leonin vastaamaan minusta. Olin Leonin projekti.
"Luuletko olevasi Mickey Spillane?"
Koekuvauksiin meni tuntikausia. Repliikit purettiin paperille-
ja Leen rooli koottiin noin 800 sivun materiaalista.
Hän teki lujasti töitä Leen kanssa.
Meillä oli vierekkäiset pukuhuoneet. Kuulin heidän kopittelunsa.
Yhtenä päivänä suututin Leonin.
Hän nappasi kulhosta appelsiinin ja heitti sen minua päin.
Otin kopin ja heitin sen takaisin.
Siinä kun heittelimme appelsiinia, aloin lausua repliikkejäni.
Hän oli valmis toistamaan asioita vaikka kuinka monta kertaa.
Käskin hänen maata lattialla silmät kiinni ja lausua repliikkinsä.
Lisäsimme tahtia, kunnes hän sylki repliikkejä suustaan.
- Oletko takatuuppari? - En, herra kersantti!
Panet toista perseeseen etkä edes runkkaa häntä samalla!
Leon Vitali...
Hän vei minut illalla kotiin ja nouti taas aamulla.
Hän oli aina paikalla. 14-20 tuntia päivässä seitsemänä päivänä viikossa.
Hän ei koskaan nukkunut. Stanley piiskasi häntä.
Ilman Leonia en olisi pystynyt läheskään niin hyvään suoritukseen-
kuin minkä tein "Full Metal Jacketissa".
Kuunteles nyt, sotamies Pyle.
Kuuntele tarkasti.
Haluan tuon aseen ja haluan sen nyt.
Laske ase jalkojesi juureen ja astu taaksepäin.
Mikä sinua oikein vaivaa? Etkö saanut huomiota lapsena?
Se rooli avasi minulle kaikki ovet.
En ole sen jälkeen ollut päivääkään työttömänä.
Elokuva oli jo valmis, kun siihen päätettiin lisätä kk-ampujan rooli.
Tim asui minun luonani.
Kun kävimme roolia läpi, hän alkoi löytää siitä nyansseja.
Ammutko naisia ja lapsia? - Joskus.
Oli hienoa seurata sitä, kun näyttelijä alkaa ymmärtää rooliaan.
Kun kohtaus kuvattiin, nousimme ilmaan, ja minulla oli videokamera.
Harjoittelimme ensin. Stanley ei tietenkään halunnut lentää.
Kun Stanley saapui, olimme harjoitelleet pari kolme tuntia.
Kun kamerat olivat paikallaan, kulma oli vieläkin väärä.
"Tee se vielä 13 kertaa samalla tavalla."
Hänestä tuli rauhallisempi mutta paljon pelottavampi.
Pakoon juoksevat ovat vietkongeja.
Paikallaan pysyvät ovat kurinalaisia vietkongeja.
Stanley sanoi: "Sinun pitää tehdä askeleet ja efektit."
"Mitä tarkoitat?" "Askelten ääniä ja ääniefektejä."
Sanoin, etten ole varma, osaanko. "Kyllä sinä osaat."
Se oli hänen evästyksensä jokaiseen uuteen tehtävään.
Jos sanoin, etten osaa tehdä taittoa, hän sanoi: "Kyllä osaat."
Äänittäjämme Eddie Tise ja minä-
teimme kaikki askeläänet, vaatteiden kahinat, varusteiden kalinat...
Kaikki äänet. Myös prostituoidun.
Halusitko "Full Metal Jacketin" jälkeen tehdä kuten Leon-
tietäen mitä tiesit Stanleysta?
En olisi voinut "Full Metal Jacketin" jälkeen työskennellä Stanleylle.
Olen liian itsekäs. Leon teki valtavan epäitsekkään teon.
Hän tavallaan ristiinnaulitsi itsensä.
En voinut kuvitella sitä. Olen kai liian itsekäs.
Mutta Leon omisti 30 vuotta elämästään Stanley Kubrickille.
Se, mitä Leon teki vastaa sitä, mitä joukko tuottajia ja johtajia-
autonkuljettajia ja räätäleitä tekee muissa elokuvissa.
Jokainen päivä oli vuoristorataa, ja päivät olivat hyvin pitkiä.
Kun ajoi sisään valtavista takorautaporteista-
joita ei koskaan suljettu, kuuli silti mielessään pamauksen.
Portit sulkeutuivat selän takana. Kuulin sen selvästi.
Nyt oli tosi kyseessä.
Oma persoona piti panna sivuun kunnes pääsi ajamaan pois.
Aikaisin aamulla soitettiin labraan tai Warnerille Lontooseen.
Ja koko päivä oli muiden hoputtamista.
Työskentelin joskus jopa 16 tuntia päivässä itse kartanossa.
Teimme töitä Stanleyn kotona, mutta kun pääsin kotiin, puhelut jatkuivat.
Oliko henkilökuntaa paljon?
Ei. Minä työskentelin filmien, videoiden ja tv-esitysten kanssa.
Stanleyn elokuvien siis. Tony Frewin oli vahtimestari-
ja hoiti Stanleyn viestintää kirjoittajien kanssa-
ja sitten oli Jan, joka hoiti Stanleyn henkilökohtaisia asioita.
Mutta sinä hoidit Stanleyn? - Ei, en koskaan "hoitanut" Stanleya.
Miten sanoisit sen? - Hoidin itseni-
voidakseni elää Stanleyn maailmassa.
Olin kartanolla aamukolmeen. Stanley teki muistiinpanoja.
Sitä kautta opin paljon värimäärittelystä.
Tein sitä Stanleyn kanssa vuosien ajan.
Kun tehtiin värimäärittelyä, Stanley aloitti monta kertaa.
Hän tuli kartanoon noin kello 23, ja Leon oli paikalla.
Se oli kuin perheyritys.
Tässä on Stanleyn muistiinpanoja. Hän tuhersi näitä koko yön.
"Hyvin luonnoton valo." Näitä on 15 sivua.
Laboratoriossa varmaan masennuttiin, kun tämä odotti siellä aamulla.
Eräässä vaiheessa jokaisessa Warnerin faksissa oli tämä kuva.
Aloin vihata Väiski Vemmelsäärtä.
Taas tuli faksi, jossa on huonoja uutisia.
Tässä on lähettämiäni kommentteja "2001":n VHS-videon kannesta.
Taittoani ei ollut seurattu millilleen.
Tein tämän. Kansi avautuu, ja sisällä on kirjanen.
Kaiken piti olla täysin oikein. Tässä on Stanleyn nimikirjoitus.
Käytin värikopiokonetta. Ne olivat hirvittävän hitaita.
Se oli raivostuttavaa, koska kaiken piti olla valmista heti.
Tässä on "Wartime Liesin" esituotantomuistiinpanoja.
Lista käsiaseista ja tykistökappaleista.
Inventointia...
Jokaisesta Stanleyn elokuvasta tehtiin noin 25 varmuuskopiota.
Jokaisesta alkuperäisnegatiivista oli kymmeniä kopioita.
"Tohtori Outolemmen" alkuperäis- negatiivi katosi jäljettömiin.
Ainoa alkuperäinen osuus on se-
jossa Mandrake löytää toimivan radion-
josta hän kuulee, että kyseessä on väärä hälytys.
Etsin negatiivia kymmenen vuotta.
Sen takia Stanleyn jokaisen elokuvan jokaisesta kelasta pidettiin huolta.
Jos oli mahdollista saada ja arkistoida ne, teimme niin.
Se oli varmasti kokopäivätyötä? - Niin oli, niin kuin kaikki muukin.
Leon sananmukaisesti kokosi-
eri trailerin jokaista maata varten. Ne vedostettiin täällä.
Leon tarkisti ne, ja sitten ne lähetettiin maailmalle.
Hän auttoi pieniä tuotantoyhtiöitä.
Kaikki ne pienet seikat-
jotka ajoivat Leonin raivopäiseen hysteriaan-
olivat sellaisia, joita meidän yhtiössämme-
saati muissa tuotantoyhtiöissä ei edes ajateltu.
Kun "Full Metal Jacket" julkaistiin Iso-Britanniassa-
Stanley alkoi intuitiivisesti epäillä-
Warner Home Videon Britannian-johtajaa.
Hän jopa lähetti ihmisiä Englannin toiselle puolelle-
valokuvaamaan videovuokraamoiden esittelyhyllykköjä ja ikkunoita.
Kiersin valokuvaamassa videovuokraamoita.
Kun Stanley kuuli, että Warner Home Videon omassa rakennuksessa-
ei ole yhtään mainosta, hän raivostui.
Tunsin olevani vastuussa siitä.
Loppujen lopuksi asia korjattiin.
Stanleyn täydellisyyden tavoittelu oli välillä raivostuttavaa.
Toisaalta kyseessä olivat hänen elokuvansa-
joihin hän suhtautui taiteilijan intohimolla-
ja hän halusi yleisön näkevän ne parhaalla mahdollisella laadulla-
ja että niitä markkinoitiin oikein.
Leon toimi linkkinä-
Stanleyn ja jättimäisen Warner Brothersin välillä.
Se on valtavan suuri ja voimakas yhtiö.
Se on kuin dinosaurus: suuri ja voimakas vartalo ja pienet aivot.
Leonin avulla Stanley sai pienet muutoksensa läpi.
Kuulin vain: "Leon haluaa niin, tehdään niin."
Jos jokin meni vikaan, hän sanoi:
"Sinun vastuullasi on kertoa tarkkaan, mitä heiltä haluat."
Siihen tarvittiin joskus jopa kuusi yritystä.
Jos tuntui siltä, etten saa vastakaikua-
tai minua niin sanotusti kusetettiin-
luvattiin lähettää jotain, joka ei koskaan tullut...
Stanley sanoi: "Leon, soita heille tänään."
"Sano, että jos he puhuvat noin sinulle, he puhuvat niin Stanleylle."
Hän tuntui todella luottavan minuun.
Välillä kun saavuin toimistooni, pöydälläni odotti faksi-
Stanleylta jollekulle koskien jotakin vastaanottajan tekemää rikosta.
Mutta se ei tullut Stanleylta. Hän kirjoitti alle minun nimeni.
En tiennyt, mitä olin sanonut-
koska Stanley puhui puolestani ja käytti minua sijaisenaan.
En tavannut Los Angelesin toimistojen väkeä kuin pari kertaa.
Edes, kun he olivat Englannissa. Stanley pani minut takahuoneeseen.
Uskon, ettei Stanley halunnut heidän näkevän miltä näytän.
Olin kuitenkin hänen "puhemiehensä" ja komentelin ihmisiä.
Minun varmasti ajateltiin olevan pukua pitävä ja vaikuttava hahmo.
Assistentin oletetaan tekevän taittoa-
työskentelevän laboratorioiden ja restauroinnin kanssa-
vastaavan roolijaosta, työskentelevän näyttelijöiden kanssa...
Välillä näyttelinkin. - Olitko tyytyväinen titteliisi?
Ei sillä ollut väliä. Kun täytin viisumihakemuksia-
kirjoitin ammatikseni "elokuvatyöläinen".
Olen elokuvatyöläinen. Elokuva on työni.
Assistentin titteli kertoo vain-
että autan jotakuta toteuttamaan sen-
minkä he haluavat näkyvän kankaalla.
Hoidin dialogia ja roolitusta, postitusta, televisiota, myyntiä-
taittoa, versiointeja, DVD: itä, inventointia, värimäärittelyä-
trailereita, käännöksiä, laboratoriotöitä...
Katsoin jokaisen vedoksen Stanleyn kanssa-
ja kerroin laboratoriolle muutoksista.
Ensin on innoissaan: "Hyvä luoja, Stanley Kubrick!"
Mutta sitten iskee masennus-
koska pitää painaa niin lujaa, ettei energia riitä.
On ymmärrettävä Stanley Kubrickia ennen kuin voi ymmärtää-
mitä Leon teki ja tekee-
ja miten se on vaikuttanut häneen.
Vasta silloin ymmärtää, miten tämä tavattoman nerokas painajainen-
lämmin ja ajattelevainen, etäinen, kylmä, avomielinen, hauska-
valtavan älykäs ja pakkomielteinen mies oikein teki elokuvansa.
Stanleyn takertuminen yksityiskohtiin oli monille liikaa.
"Barry Lyndonin" tuotantosuunnittelija-
vietiin valkotakkisten mukaan. Hän ei kestänyt paineita.
Stanley saattoi olla todella hurmaava.
Sitä oli onnensa kukkuloilla, kun hän kehui ja oli tyytyväinen johonkin.
Seuraavalla hetkellä hän saattoi ryöpyttää urakalla.
Pelkäsin häntä aina.
Puhelu Stanleylta oli kuin puhelu Jumalalta.
Siinä ympäristössä eläminen ja työskentely oli niin intensiivistä.
Ja Stanley oli tunnetun intensiivinen.
Leon oli niin lähellä häntä kuin oli mahdollista olla.
Jos Leon teki jotain väärin...
Eihän kukaan ole täydellinen. Olen pahoillani.
Etenkin Stanleyn kanssa-
kun yksityiskohtia ja materiaalia on valtavasti.
Stanley ajatteli aina, ettei kukaan muu välitä-
eikä kukaan muu ole niin omistautunut kuin hän.
Hän tavallaan odotti aina, että joku mokaa.
Tuntui siltä, että antoi kuinka paljon tahansa, piti antaa lisää.
Aina vain lisää ja lisää. Ja se tuhosi Leonin.
Meillä on käsitys siitä-
millaista olisi viettää kaikki aikansa superohjaajan kanssa-
mutta sitten tulee ajatelleeksi, että se olisi helvettiä.
Oma elämä katoaisi kokonaan.
Koko elämä pyörisi yhden henkilön ympärillä.
Stanleyn vastine elokuva-alan ulkopuolella-
on Gordon Ramsay jossakin "tosi-tv" -ohjelmistaan-
kiroilemassa kaikille.
Katso minua silmiin, perkele! Olen raivona!
En lähetä tuota paskaa asiakkaille. Ammattimies ei tee tuollaista paskaa.
Stanley oli joskus sellainen. Jos hän oli vihainen...
Jos joku mokasi, peli oli pelattu.
Pahinta oli se-
kun lähti filmilaboratoriosta tai vastaavasta-
ja tiesi, millaista materiaali on.
Hän halusi paljon vaihtoehtoja. Koko automatkan sitä vain ajatteli:
"Hyvä jumala, hän ei ehkä pidä tästä."
Tarkoitan... - Stressasiko se?
"2001: Avaruusseikkailusta" tehtiin 70-millinen kopio.
Saimme kopion, joka oli liian vihreä.
Kävin läpi jokaisen ruudun. Pienempi on Stanleyn 35-millisestä kopiosta-
jonka hän on värimääritellyt. Eron huomaa selvästi.
Kun Stanley näki 70-millisen kopion, hän kihisi raivosta.
Totesin, että Stanley ei voi millään hyväksyä tätä kopiota.
Ne poikkeavat täysin toisistaan. Miten kukaan ei muka huomannut sitä?
Tunsin myötätuntoa Stanleya kohtaan-
mutta hän sai myös syyttää itseään-
koska hän oli niin ilkeämielinen, sarkastinen ja ankara-
että vaati paljon rohkeutta kertoa hänelle totuus.
Kun katselimme kuvattua materiaalia, minun oli pakko sanoa:
"Minusta tuo ei näytä hyvältä."
Jos en olisi tehnyt sitä, Stanley olisi sanonut jälkikäteen:
"Mikset sanonut mitään?"
Oli jouluaatto, ja olin yksin leikkaamossa.
Muut olivat lähteneet lounasaikaan.
Näytin Stanleylle työkopion. Hän oli pahalla tuulella.
Olin huomauttanut linssiheijastuksista-
mutta Stanley sanoi pitävänsä niistä, joten en sanonut mitään.
Sitten hän huomasi linssiheijastuksen ja sanoi: "Tuossa on heijastus!"
"Mutta sinähän pidät niistä." Hän haukkui minut maan rakoon.
Hän huusi minulle. Kun se oli ohi, hän kysyi: "Haluatko lähteä kotiin?"
"Minulla on lahjoja sinulle." Astuimme käytävälle.
Hänen toimistonsa ulkopuolella oli laatikko täynnä lahjoja.
"Ne ovat sinulle. Hauskaa joulua." En ollut uskoa korviani.
"Nyt hän jättää minut rauhaan." Kello 13 joulupäivänä-
puhelin alkoi soida. "Miten elokuva edistyy?"
Kun se oli selvitetty, puhelin soi uudelleen.
"Entä se ja se? Oletko jo tehnyt sen?"
Sitä jatkui koko päivän.
Kun on Kubrickin assistentti, pinna on usein kireällä.
On oltava lehmän hermot, jotta jaksaa kuunnella haukkuja-
ja ymmärtää häntä.
Hänen ei enää tarvinnut-
kohdella minua silkkihansikkain.
"Tämä on sinun hommasi. Hoida työsi."
Pienimmästäkin virheestä sai kuulla kunniansa.
Toisinaan olin melkoinen pösilö.
En ymmärtänyt jotain tai tein pahoja arviointivirheitä.
Stanley huusi hänelle. "Leon, mitä sinä teet?"
"Voi luoja... Kyllä, Stanley. Hyvä on, Stanley."
Hän ei koskaan huutanut takaisin. Kauanko he työskentelivät yhdessä?
Yhteistyö kesti niin kauan, koska hän oli lojaali Stanleylle.
Stanley tiesi, että Leon on hänen puolellaan.
Leon kertoi minulle rakkaimmasta muistoistaan.
Hän veti röökiä ja kusi alas Stanleyn kuistilta.
En usko, että Jack Nicholson on tehnyt niin.
Heidän suhteensa oli ainutlaatuinen.
He luottivat toisiinsa.
Leon oli kuin Stanleyn jatke. He ymmärsivät toisiaan.
Nämä ovat kirjoittamiani asiakirjoja kuvasuhteista-
joita Stanley halusi käyttää elokuvissaan.
Notaari on vahvistanut ne. "Barry Lyndonista" kiistellään yhä.
Oli helvetillistä kuunnella, kun kaikki sanoivat minulle:
"Se ei koskaan ollut 1,77:1."
Työskentelin vuosikaudet Stanleyn kanssa-
ja meillä oli projektoria varten oma kuvaportti, joka oli 1,77:1.
Aivan kuin dokumentissa "Huone 237"-
jossa kaikilla on oma mielipiteensä siitä, mistä "Hohto" kertoo.
"Laskettelijan kuva ei ole laskettelijan kuva."
"Kuvassa on saatana häntineen."
Kun katselen täysikuuta, en näe kuu-ukkoa.
Sen sijaan näen toisessa puoliskossa istuvan villakoiran-
mutta en silti usko, että Kuussa on villakoira.
Leon, oliko Stanley mukana Apollo-ohjelmassa?
Ei.
"Tehtävälista: Projektorihuoneen siivoaminen. Noin puoli päivää."
"Järjestele arkistokaapin asiakirjat. Yksi päivä."
"Tyhjennä vanha kirjasto. Tee varastojen inventaario."
"Noin puoli päivää." Talli on 50 metriä pitkä rakennus-
johon kaikki esineet tungettiin. Minä järjestelin kaiken.
"Parahin Stanley. Nyt kaikki on tallissa."
Oliko hän tyytyväinen? - Hän ei tullut katsomaan.
"Leon, miksi sohva on niin likainen?"
Stanley antoi koirien maata sohvalla-
sunnuntai-iltaisin, kun hän katsoi elokuvia.
Stanleyn nerokkuuden arvostaminen lopahti-
kun hän käski minun siivota huoneen.
Leon teki kaiken, mitä Stanley käski. Minä en tehnyt.
En lähtenyt mukaan sellaiseen. Sanoin hänelle:
"Kiitos. Olet nero. Jätä minut rauhaan."
Tehtäviini kuului myös kissa-aitaus.
Siellä kissat olivat turvassa. Stanley... hyvänen aika sentään.
Hän ei uskonut, että eläimet voisivat olla kieroja.
Kun yksi niistä teki kuolemaa, siitä muodostui iso ongelma.
Jessica oli kiva kissa. Se oli 16-vuotias.
Se halvaantui, joten asensin taloon videojärjestelmän.
Jokaisessa huoneessa oli näyttö, josta näki Jessican-
makaamassa vuorokauden jokaisena tuntina.
Stanley ei halunnut luopua kissasta.
Lopulta eläinlääkäri lopetti Jessican.
Viikkokausia liian myöhään. Stanleylle se oli kauhea tragedia.
Jos koira teki kuolemaa, Stanleyn elämään ei mahtunut muuta.
Hän ei saanut mitään tehtyä. Minä pidin rattaat pyörimässä.
Kun hän jatkoi töitä, pystyin sanomaan: "Näin pitkällä olemme nyt."
Leon oli lumoutunut, utelias ja paikalla.
Hän oli Shakespeare-näyttelijä, joka tajusi myös teknisen puolen.
Hän tunsi laboratorioprosessit, joten hän oli kultaakin arvokkaampi.
Ja hän oli Stanleyn lumoissa.
Leon oli korvaamaton.
Mikäli hän olisi yrittänyt lähteä, Stanley olisi estänyt sen.
Hän tuli toimistooni ja sanoi: "Eräs asia vaivaa minua."
"Et kai aio lähteä Warnerille?"
Minulla oli merijalkaväen takki ja takkuinen tukka.
"Näytänkö ison yhtiön pukumieheltä?" Hän naurahti ja lähti.
Lähtemiseeni ei enää palattu.
Kun joku sanoi Stanleylle-
antavansa vaikka oikean kätensä yhteistyöstä, hän hymyili.
Minusta tuntuu, että hän ajatteli: "Miksi tarjoat niin vähän?"
"Pelkkä oikea käsi? Entä vasen käsi?"
"Entä jalat, ruumis ja sydän?"
Jos sanoi olevansa omistautunut, oli syytä myös olla sitä.
Muuten siinä ei olisi ollut mitään mieltä.
Sitä vain pettää itsensä, jos ei pane kaikkea likoon.
Stanley antoi aina kaikkensa.
Se on tärkeintä. Sen minä näin ja ymmärsin-
ja siihen minä reagoin.
Ymmärsivätkö sukulaiset ja ystävät? - En usko.
Miksi? - Koska Stanley valtasi koko elämäni.
Stanley Kubrickin kanssa työskentely on oma, outo maailmansa.
Hän oli täysin uppoutunut elokuviensa yksityiskohtiin.
Hän halusi tehdä kaiken itse, ja Leon hoiti siitä suuren osan.
Leon oli Kubrickin käsikassara. Se oli varmasti raskasta.
Hän ei koskaan myöntänyt sitä.
Hän ei sanonut sitä ääneen, mutta minä sanon.
Leon luopui yksityiselämästään työnsä takia.
Tarvitsiko hän assistentin työtä? Ei, hän olisi voinut näytellä.
Stanley sanoi: "Sitä joko välittää tai välitä."
"Harmaata aluetta ei ole."
Se tarkoittaa, että pitää antaa kaikkensa, kunnes ei enää jaksa.
Millainen Stanley oli? - Stanley?
Hän oli mukava.
Hän oli aina kiltti meille.
Hän oli hurmaava, koska en ollut hänen alaisensa.
Jos heillä oli hyvä päivä, minullakin oli.
Stanleyn huono päivä heijastui Leoniin ja sitä kautta minuun.
Ymmärrän, että hän vaati paljon Leonilta-
ja teki hänen elämästään vaikean. Leon oli aina töissä.
Se vei kaiken hänen aikansa. Minä ja Vera puuhailimme keskenämme.
Leon puhui puhelimessa, otti kopioita ja poltti tupakkaa.
Tupakka ja kuppi teetä. Sitten hän uppoutui taas työhönsä.
Se oli kafkamaista. Töitä kasaantui koko ajan lisää.
Hänen piti tarkastaa filmikelat, videovuokraamojen mainokset-
dubbaukset, käännökset ja tekstitykset. Elokuvajulisteet.
Videokasetteja, joilta piti tarkastaa unkarinkielinen dubbaus...
Jo pelkkä ajatteleminen uuvuttaa.
Leon ei rentoutunut koskaan.
Toisinaan hän nukkui vaatteet päällä kynnysmaton päällä-
jotta hän pystyisi aloittamaan työt kaksi tuntia aikaisemmin.
Kun työskentelee perfektionistin kanssa, sitä vain paiskii töitä-
kunnes tuupertuu lattialle. Leonille on käynyt niin.
Työ oli tärkeämpi kuin hän, joten hän jatkoi-
kunnes lopputulos oli täydellinen.
Se pakotti hänet jatkamaan. Se oli kuin huumetta.
Työ oli ykkössijalla. Kaikki muu jäi sen varjoon.
On vaikea keskustella sellaisen henkilön kanssa-
jonka ajatukset ovat muualla.
Olin mustasukkainen siitä, että hän keskittyi muihin ihmisiin.
En ymmärtänyt sitä lapsena.
Kukaan ei työskentele koko ajan-
mutta Leon pääsi lähelle sitä.
Hän oli käytettävissä joka ainoa päivä.
Stanley päätti muuttaa "Full Metal Jacketin" mainoskampanjan.
Leonin piti käydä elokuva läpi kuva kuvalta-
löytääkseen juuri sen sävyn, jota Stanley tavoitteli.
Leonilla oli sinä päivänä kova hammassärky-
joten hän siemaili viskiä-
turruttaakseen kivun.
Leon tiesi paljon elokuvanteosta ja kirjallisuudesta-
mutta hän oli myös työmyyrä. Hän vaikka kantoi halkoja.
Kun työskentelee sellaisen ohjaajan kanssa-
se menee ihon alle.
Mikäli kuuluu sisäpiiriin. Se on kuin huumetta.
Elokuva-ja teatterityöntekijät ovat erilaisia kuin muut.
He tekevät työtään rakkaudesta. He painavat pitkää päivää-
ja muodostavat toimivan sosiaalisen yksikön-
josta tulee hetkessä läheinen.
Muistan, kun tapasin eräänä iltana filminegatiivien kehittäjätiimin.
Huone on pilkkopimeä. Kaikki tehdään käsikopelolla.
Kerran laite lakkasi toimimasta. Eräs mies kietoi filmin ympärilleen-
jotta saisi sen äkkiä takaisin liuokseen ja pelastettua.
Ala rakentuu sellaisten ihmisten varaan.
Töitä ei tehdä keskinkertaisesti, vaan huipputasolla.
Se on kerrassaan huumaava ja koukuttava ympäristö.
Luovuus ei ole minulle pakkomielle. Se on vain välttämätön tarve.
Tätä työtä joko rakastaa-
tai sitten on idiootti tai hieman molempia.
Onko luovuus sinulle pakkomielle? - En ajattele sitä. Olen luova.
Teen paljon töitä. Kun en tee töitä, laitan ruokaa.
Kun en laita ruokaa, olen naimassa. Luovia hommia.
Olin loistavan ruotsalaisohjaajan avustajana-
Kuninkaallisessa draamateatterissa.
Näyttelin pienissä rooleissa ja tein paljon avustajan töitä.
Se oli mahtavaa. Vähitellen aloin tuntea ja ajatella samoin kuin hän-
ja opin tulkitsemaan hänen katsettaan.
Se oli huikea oivallus avustajalle.
Se oli välillinen kokemus.
Sain kokea jotain toisen ihmisen nerouden kautta.
Vähitellen työssä oppi uutta ja pääsi jyvälle hommasta.
Stanley saattoi kuitenkin todeta: "Muutin mieleni. Aloitetaan alusta."
Minulle se oli yhdentekevää. Minähän tein töitä hänen projektissaan.
Homman juju oli siinä-
että halusin olla Stanleyn kanssa ja tehdä töitä hänen kanssaan.
Minä vain halusin.
Hän oli 1900-luvun huikein elokuvantekijä.
Minulle oli suuri kunnia-
saada tehdä töitä hänelle kaikki ne vuodet.
Huomasin jo hyvin nuorena-
kuinka suuri vaikutus Stanleylla oli häneen.
En pitänyt siitä aina-
mutta tiesin, että hän tarvitsi sitä.
Isäni, jota rakastin... Rakastin häntä todella.
Hänellä oli tapana soittaa pianoa ja laulaa "La Mer" -kappaletta.
Tuntui hienolta seistä siinä. Isä katsoi minua laulaessaan.
Tuntui, että hän lauloi vain minulle.
En tiedä, hoksasiko isä sen, mutta tuo kappale kosketti minua-
monien vuosien ajan, syvästi.
Se oli ja on edelleen-
yksi niistä kauniista lauluista, joita voin kuunnella yhä uudelleen.
Ensimmäisen maailmansodan aikaan isä oli lapsi ja asui Belgiassa.
Saksalaiset tulivat heidän kotiinsa, kun hän oli kotona äitinsä kanssa.
Saksalaiset etsivät isän isää, joka kuului vastarintaliikkeeseen.
Isän äiti ei osannut tai halunnut kertoa, missä hänen miehensä oli-
joten saksalaiset ampuivat hänet takapihalla-
ja pakottivat isän katsomaan.
Isä oli hyvin epävakaa lopun ikäänsä.
Millaista kotonanne oli? - Tunnelma oli toisinaan latautunut.
Ahdistava. Niin minä sen muistan. - Aivan.
Kun isä oli elossa, vai? Hän saattoi hermostua hyvin pienestä.
Yritimme välttää tilanteita-
jotka olisivat voineet antaa aihetta kritiikille.
Pidimme matalaa profiilia ja pysyimme poissa tieltä.
Isä kuoli, kun olin 8-vuotias. Se oli kaunis kesäaamu.
Äitini ja isoveljeni maalasivat eteistä.
Sanoin äidille: "Kuulin, että..."
Äiti kuitenkin käski minun olla hiljaa.
Katsoin äidin kasvoja. En ole koskaan nähnyt niin rauhallista ilmettä.
Hän sanoi: "Mene huoneeseesi, istu rauhassa ja mieti."
Ajattelin tietysti, etten pääsisi enää ikinä elokuviin isän kanssa-
emmekä kävisi enää ikinä sunnuntaisin karkkikaupassa.
Toisaalta ajattelin, ettei hän löisi minua enää ikinä-
eikä hän yrittäisi enää tappaa isoveljeäni.
Kun pohdin näitä asioita, kuulin vain siveltimien ääniä.
Vähitellen rakensimme elämämme uudelleen-
mutta olimme koulun vahtimestareita, joten töitä oli joka ilta.
Tiesin, miten Stanleyn kanssa kannattaa toimia.
Ymmärsin sen, koska isäni oli millainen oli.
Piti ottaa askel taaksepäin, jotta ei saanut vihoja niskaansa.
Piti vain vetäytyä sen sijaan, että ryhtyisi haastamaan toista.
Heidän piti vain antaa purkaa kiukkunsa.
Olen erityisen kiitollinen Stanleylle siitä-
että hän auttoi minua oivaltamaan, kuka olen.
Tein töitä Stanleyn alaisuudessa mutta myös hänen rinnallaan.
Hän antoi sellaista liikkumavaraa.
Enää en miettinyt, millainen haluan olla, vaan millainen olen.
Warnerin johtaja sanoi minulle hieman ennen Stanleyn kuolemaa-
että Stanleyn tuotantokustannukset ovat hämmästyttävän pieniä.
Vastasin: "Se johtuu siitä, että hän hoitaa kaiken itse."
"Ainut asia, mitä hän ei tee, on näytteleminen."
Itse asiassa hän näytteli kerran, Leonille.
Iltaa. Pahoittelen, etten pääse vastaanottamaan palkintoa...
Ihmiset tulivat repliikkikyltteineen. Kamera oli minulla.
Yleensä muu porukka hoiti kylttien näyttämisen-
mutta Stanley pyysi, että minä tekisin sen.
Lopulta minä sekä kuvasin että näytin repliikkikylttejä.
Puhe piti kuvata yhä uudelleen-
koska vaihdoin kylttejä milloin liian nopeasti ja milloin liian hitaasti.
Kun olimme valmiit, hän alkoi peruuttaa paikaltaan.
Kysyin, miksi hän teki niin.
Hän sanoi haluavansa hyvän lopetuksen.
Ehdotin, että kuvaan tehtäisiin häivytys-
ja se vain muuttuisi mustaksi. Se oli hankalaa Stanleylle.
Minusta tuntui, että kaikki Leonin ja Stanleyn ympärillä-
oli yhtä suurta elokuvastudiota.
Korkeuseroja, yksityiskohtia, suuria asioita...
Kuin olisi tullut taidetyöpajaan. Ilmapiiri oli erittäin luova.
Leon?
Onko tämä nauhoitettu? Olette siis puhuneet.
Onko peruukkeja enempää? Kokeillaan niitä.
Ihan kuin olisit laihtunut.
Minua pyydettiin Lontooseen. Paikalla olivat vain Stanley ja Leon.
Katso tänne.
Suorista jalkoja hieman.
Seiso miten tahdot, mutta ei noin. - Pitäisikö liikkua?
Miten vain tuntuu mukavalta.
Et näköjään ole työskennellyt mallina.-En niin.
Nämä ovat elokuvasta "Eyes Wide Shut"-
jossa esitin rituaalin johtajaa.
Jostain syystä minut meikattiin, vaikka minulla oli koko ajan naamio.
Miltä tuntui saada se rooli? - Minua nolotti.
Olin kuvannut kymmeniä näyttelijöitä, jotka pyrkivät kyseiseen rooliin.
Eräs tunnettu näyttelijä oli koe-esiintymässä, kun puhelin soi.
Stanley ilmoitti, että rooli on minun, ja sulki luurin.
Kertoisitko salasanan.
Minusta tuntui, että hahmoa pystyy kehittämään-
ilman, että tarvitsee pelätä menevänsä liian pitkälle.
Pystyin vain jatkamaan aivan kuin "Barry Lyndonissakin".
Valaistus piti suunnitella.
Menimme kuvauspaikalle joka yö yhden aikaan-
ja tarkistimme lukemat valoista.
Sitten minun piti lähettää kuvaajalle tarkka suunnitelma valaistuksesta.
Eivätkö kuvaajat tee sen yleensä itse?
Kyllä, mutta Stanley ei luottanut keneenkään.
Kokeneista ammattilaisista tuntui varmasti hankalalta-
joutua sellaiseen... kokeeseen. En keksi parempaakaan sanaa.
Stanley halusi tietynlaisen tyylin. - Ja hän halusi pitää siitä kiinni.
Leon sanoi minulle eräänä päivänä, että Stanley oli katsonut videoni.
Kiitin Leonia, mutta hän tarkensi-
ettei ollut näyttänyt Stanleylle muiden videoita. Sain siis roolin.
Leon sanoi valinneensa minut, koska olin loistava koe-esiintymisessä.
Kiittelin Leonia kovasti vuolaista kehuista.
Leon teki aina töitä. Hän ei varmaankaan nukkunut ikinä.
Naamiaiskohtauksessa näyttelin kahdeksaa eri roolia.
Kuvaamisen jälkeen Stanley sanoi:
"Leon, etsi se versio, joka kuvattiin kaksi viikkoa sitten."
Olin sonnustautunut korokepohjakenkiin ja viittaan-
ja minun piti juosta kiireellä pitkin käytävää-
ja käydä materiaalit läpi leikkauspöydällä.
Stanley kävi antamassa hyväksyntänsä ja käski minut takaisin kuvauksiin.
Niinpä juoksin takaisin, ja kuvauksia jatkettiin taas.
Tältä Stanley näytti lopussa. Hän oli väsyneen näköinen.
Jotkut väittävät ajatelleensa, että hän oli seonnut-
mutta siitä ei todellakaan ollut kyse.
Stanley, minä ja Margaret Adams, tuotantokoordinaattori-
lähdimme aina studiolta viimeisinä kolmelta tai neljältä aamulla.
Se oli rituaali. Kun työt oli tehty ja muut olivat lähteneet-
Stanley tuli minun työhuoneeseeni juttelemaan.
Sitten juttelimme kaikesta, mikä oli mennyt hyvin sinä päivänä-
ja kuka oli yrittänyt tosissaan.
Kävimme myös läpi edeltävien päivien materiaaleja.
Kuvausten aikaan Venetsian elokuvajuhlat ilmoitti-
että he aikoivat järjestää kunnianosoituksen Kubrickille.
Sinne tarvittiin kopiot kaikista elokuvista-
joten minun piti järjestää ne.
Samalla teimme uuden välinegatiivin "Kellopeliappelsiinista".
Lisäksi toimin dialogivalmentajana, valitsin näyttelijöitä ja ties mitä.
Ajattelin, että räjähdän kohta.
Stanley muuttui koko ajan väsyneemmäksi.
Joinakin päivinä, kun ajoimme kotiin Norfolkista-
ja Stanley nousi autosta-
ajattelin, ettei hän pääse etuovelle, vaikka auto oli aivan oven edessä.
Jos Stanley kumartui poimimaan jotain lattialta-
minun piti nostaa hänet ylös.
Viimeinen viikko oli hänelle todella uuvuttava.
Eräänä lauantai-iltapäivänä menin kauppaan.
Puhelimeni soi, ja vastasin. Stanley soitti.
Seisoin ulkona autooni nojaten, ja me juttelimme 2,5 tuntia.
Se oli outoa, sillä Stanley oli yhtä ystävällinen-
kuin ensitapaamisellamme, kun hän esitteli itsensä.
Hän oli rationaalinen, rauhallinen ja ystävällinen.
Hän oli rennompi kuin aikoihin-
sillä kaikki oli ollut yhtä kaaosta.
Mutta sellainen hän oli.
Se oli viimeinen kerta, kun puhuin hänen kanssaan.
Hän kuoli varhain sunnuntaiaamuna.
Minulle kerrottiin-
että Stanley oli ilmeisesti yrittänyt tavoitella happipulloa-
joka hänellä oli makuuhuoneessa.
Stanley Kubrick on kuollut 70 vuoden ikäisenä...
Stanley Kubrick, merkittävä mutta kiistelty ohjaaja, on kuollut.
Kubrickin ylistettyjä elokuvia olivat mm. "2001" ja "Kellopeliappelsiini".
Viimeinen elokuva "Eyes Wide Shut" oli juuri valmistunut.
Elokuvastudiolla oltiin järkyttyneitä.
Stanley oli kuvannut elokuvan-
ja hän oli viimeistelemässä sitä studiolle toimitettavaksi.
Hän ei pystynytkään tekemään sitä-
joten Leon Vitali oli avainasemassa.
Hän oli ollut tekemässä elokuvaa.
Leon Vitali oli luultavasti "Kubrickin tallin" tärkein henkilö.
Tilanne oli koskettava.
Leonin silmät olivat itkusta punaiset-
mutta yhtiön hallituksen, Warnerin teknisen puolen johtajan-
ja Kubrickin langon edessä-
hän oli päättänyt viimeistellä "Eyes Wide Shutin"-
Stanleyn hengen mukaisesti.
Se on suurin mahdollinen kunnianosoitus.
Leonia ei kiinnostanut oma maine, vaan hän oli omistautunut.
Leonin läheinen ystävä 30 vuoden ajalta oli poissa.
Hänen piti viimeistellä ystävänsä viimeinen teos-
mutta tietyt ihmiset kohtelivat häntä kuin sontaa sen tähden.
Se oli kurjaa aikaa.
Oli helpompaa työskennellä ja elää tietyn normin mukaisesti-
mutta avustajan oli vaikeampi vaatia samaa.
Oliko se helppoa? - Ei.
Hänen eläessään oli vaikeaakin, mutta hän oli paikalla.
Kaikessa oli kyse hänestä.
Nyt kyse oli siitä-
mitä kaikki ajattelivat hänen ajatelleen.
Nyt oli ihmisiä, jotka panivat kapuloita rattaisiin-
ollakseen niitä, jotka päättävät, miten asiat hoidetaan.
Laitoin sen kuvan työhuoneeni seinälle, katsoin sitä-
ja ajattelin: "Tämän takia sinä tätä teet."
Mutta se kuva ei kerro läheskään kaikkea-
koska siihen aikaan-
tarkastin myös joka ikisen maan joka ikisen version.
20 % kaikista USA:n teattereissa esitetyistä kopioista-
tarkastettiin kela kelalta. Ja USA:n kopiomäärä oli noin 2 500.
Kuinka sinä romahdit? - Minäpä kerron.
Enkä yritä nyt leikkiä mitään sankaria.
Tein kaksi 36 tunnin sessiota elokuvalaboratoriossa.
Välillä jouduin soittamaan-
voisiko joku tulla tarkkailemaan kuvaa-
että voin juosta oksentamaan.
Niin sairas minä olin.
Teimme 15-18-tuntisia työpäiviä.
Leon teki töitä kellon ympäri, 7 päivää viikossa.
En halua puhua siitä.
Mahtoiko hän edes nukkua.
"Eyes Wide Shutin" DVD-versio julkaistiin-
koska sitä oli markkinoitu ahkerasti elokuvaensi-illan yhteydessä.
Siitä tuli melkoinen katastrofi. Ihmiset raivostuivat:
"Kuinka voitte tehdä näin mestarin työlle?"
DVD ei synny vain muuttamalla formaattia. Kaikki on tehtävä alusta.
Siihen tarvittiin Leonia, joka osasi elokuvan ulkoa.
Hyväksyin kaikki masterointi-ja digitalisointikustannukset.
Elokuva remasteroitiin-
ja sen tekninen laatu oli paljon parempi kuin VHS-versiossa.
Vain yksi ihminen pystyi hoitamaan restauroinnin: Leon.
Leon tunsi sekä tuotanto-että jakeluprosessin-
mikä on harvinaista.
Elokuvan tuntee, kun tuntee koko prosessin.
Jos on tehnyt filmikopioita 15 vuotta, tuntee negatiivin.
Minä en tuntenut.
Leon tiesi, miltä elokuvan tulee kuulostaa ja näyttää-
ja mitä negatiiveille tehdään. Vain hän tiesi sen kaiken.
Hänen tehtävänsä oli varmistaa-
että kaikki on kunnossa ja hyvässä säilössä.
Kun työ oli tehty, hän matkusti USA: han.
Leonin tehtävänä oli pitää lankoja käsissään.
Leon sai urakakseen viedä prosessia eteenpäin-
ja ottaa vastaan arvosteluryöpyt siitä, ettei sitä pitäisi tehdä.
Leon seisoi paikallaan, kun puukkoja alkoi sadella.
Hän sai kärsiä siitä, mitä Stanley oli tehnyt ihmisille vuosikaudet-
sillä Stanley oli poissa.
Warnerin Kubric-jengi oli tunnetusti kovaa väkeä.
He tekivät niin kuin tahtoivat, koska Kubric oli mestari.
Warner ei aikonut sanoa ei, arvostelijat pitivät pintansa-
ja Leon yritti pitää kaikki tyytyväisinä.
Kun työstän elokuvaa, haluan tuntea sen tuotantohistorian.
Elokuva alkaa avautua, kun tietää, miten se on tehty.
Vei pari kolme vuotta luoda uudelleen sen, mitä Stanley oli tehnyt.
Piti tutkia prosessia ja mastereita. Vasta sitten alkoi oma työ.
"Barry Lyndonissa" on paljon pitkiä ottoja, usein ulkona kuvattuja.
Leon tiesi, millainen valaistuksen ja kontrastien piti olla.
Hänellä oli valtava määrä tietämystä.
Kun kaikki oli valmista, se olikin kaukana valmiista.
Leon sai lähteä Warnerille-
missä hän taisteli yksin uusista versioista ja toimintatavoista.
Hän oli yksin kaikkia vastaan. Ja hän joutui koville-
sillä Warnerin hyvän tahdon rajat alkoivat tulla vastaan.
Minulle soitettiin ja sanottiin:
"Tiedätkö, mitä sinusta puhutaan? Sinä hakemalla haet ongelmia."
En ole ikinä hakemalla hakenut ongelmia-
mutta jos ongelmia on, ne täytyy tuoda esille.
Rehellisyyden nimissä on sanottava: "Tämä ei ole oikein."
Hän laihtui laihtumistaan ja tuli yhä sairaammaksi.
Hän näytti riutuneelta ja pelokkaalta.
Yhdessä vaiheessa painoin vain 29 kiloa.
Voin todella huonosti. Tässä siitä todiste.
"Olen Leon Vitali. Parannan itseni."
Hän antoi työlle enemmän kuin kaikkensa.
Hän on kuin torakka. Häntä ei pysäytä mikään.
Jossain vaiheessa hän sai vain työpöydän Warnerin käytävältä.
Siellä hän istui yksin ja varmisti, että kaikki tehdään oikein.
Jos "2001" haluttiin esittää jossain, hän hoiti asian-
sillä kukaan muu ei ollut yhtä maanisen tarkka kuin Stanley ja Leon.
Ja se näkyy elokuvista, joita ei olisi olemassa-
ilman Leonin vuosikausien aherrusta Stanleyn rinnalla.
Leon korjasi kaikki virheet ja säilytti elokuvat-
tulevien sukupolvien nähtäväksi sellaisina kuin mestari ne loi.
Se on Leonin panos Stanley Kubrickin perinnölle.
Los Angelesissa on avattu Stanley Kubrick-näyttely...
Näyttelyn avajaisten gaala- ensi-illassa ei huomioitu Leonia.
Leon sivuutettiin täysin.
"Asiantuntijat" puhuivat Stanleysta ja siitä, millainen hän oli.
Ja nurkassa, tapansa mukaan, seisoi ihminen-
joka oli ollut mukana kaikessa, mitä Stanley teki.
Leon oli heille kuin ilmaa.
Olitko mukana avajaisissa?
Olinko siellä virallisesti, niinkö? En todellakaan.
Siinä juhlagaalassa puhuttiin Stanleysta...
En ollut siinä mukana. - Etkö?
Etkö halunnut vai eikö sinua kutsuttu?
Minua ei kutsuttu.
Leon olisi voinut teilata koko näyttelyn, mutta vielä mitä.
Hän sanoi: "Vien sinut sinne."
Kun kaverinikin halusi sinne, Leon sanoi: "Mennään vain."
Kun näkee jonkun James L. Brooksin kyselemässä uteliaana kuin lapsi-
ja Leonin johdattamassa kaikkia siihen maailmaan, se on upeaa.
Kun pyysin Leonia elokuvakurssilaisten oppaaksi-
hän suostui saman tien. Yllätyin todella.
Oli hienoa todistaa sitä intoa, joka hänestä huokui.
Elokuva-akatemian kokouksessa-
puhuttiin siitä, keitä voisi haastatella.
Kysyin, miksei vielä ole haastateltu Leon Vitalia.
Sehän olisi pitänyt tehdä jo kauan ennen Kubrick-näyttelyä.
Kuulin, että hän opasti siellä ihmisiä ehkä 25 tai 30 kertaa.
Niin moni sai häneltä sen lahjan.
Siellä oli paljon sellaista, millä oli tunnearvoa.
Saatoin sanoa: "Tuon parissa minä työskentelin."
Katselin tuntikaudet pelkästään objektiiveja.
Se tuntui enemmän hyvästijätöltä kuin hänen kuolemansa.
Jotkut paikat ovat kuten ihmiset. Joissakin on hohtoa, joissakin ei.
Onko täällä jotain pahaa?
Leonin oli jatkettava elämää ilman mentoriaan-
ja muutettava Los Angelesiin vaalimaan Kubrickin perintöä.
Hän päätti jäädä ja sai huomata, etteivät ovet noin vain auenneet.
Ymmärrätkö? Pysy poissa!
Autoin häntä taloudellisesti.
Se on aika surullista, koska hän oli tehnyt lujasti töitä.
Hänelle olisi toivonut-
mahdollisuutta elää omaa vaatimatonta elämäänsä.
Hyvä. Kolme viimeistä olivat parempia...
Stanley pursui energiaa. Minä sain olla monessa mukana-
mutta täällä kaikki on paljon rajoitetumpaa.
Työskenteletkö yhä Stanleylle? - Totta kai.
Teet siis tätä omasta tahdostasi? - Niin, rakkaudesta Stanleyyn.
Siksi teen tätä työtä. Koska hän on minulle rakas.
Etkö saa edes palkkaa? - En. Mitä sitten?
Leonin kaltaisia ihmisiä on tällä alalla paljon.
Hän on paras esimerkki siitä ihmisryhmästä-
joka ei koskaan saa tunnustusta.
Assistentti saa ehkä joululahjan, mutta ei muuta-
vaikka tehnyt työtään 25 vuotta.
Mikä sitten olisi riittävä arvostuksen osoitus?
Elokuva-ala on kiehtova ja vaatii omistautumista.
Se on kuin liikkuva juna, jonka matkustajat vaihtuvat-
mutta ellei polttoainetta ole tarpeeksi, juna ei pääse perille.
Elokuva-ala on oma maailmansa, kuin sirkus ikään.
Sen lumovoima ylittää oman luovuuden, ja se ottaa omakseen.
Ihonväristä ja seksuaalisesta suuntautumisesta riippumatta-
sen tuntee kodikseen, jos vain on sosiaalinen.
Itsekeskeinen äksyilijä ei menesty tällä alalla.
Paitsi jos on näyttelijä.
Pysykää siinä. Aloitetaan.
Leon uhrasi vuosia elämästään, ja oli vähällä uhrata henkensäkin-
täydellisten kopioiden vuoksi.
Ilman joka ikistä tekijäänsä elokuvasta puuttuisi jotakin.
Tässä on koko joukko Leoneja.
Kaikki viivan alla olevat kohottavat muut korkeuksiin.
Oli ihmeellistä, että Leon sai jäädä työskentelemään maestron rinnalla.
He olivat erottamattomia todella pitkään.
Näen hänestä unia unien perään. Uni tapahtuu aina minun talossani-
ja talo on täynnä ihmisiä, joita minä en tunne.
Alamme tehdä elokuvaa-
mutta ilman minkäänlaista tarvetta kommunikoida.
Me vain katsomme toisiimme ja nyökkäämme: hyvä tuli.
Jos miettii lapsuuttaan, haaveitaan ja tavoitteitaan-
jotka eivät koskaan toteutuneet-
se voi olla turhauttavaa ja raivostuttavaa-
mutta samalla riemukasta.
Ei haittaa, vaikkei ole saanut juuri sitä, mitä halusi.
Tärkeintä on kuljettu matka-
joka on voinut tarjota hyvin arvokkaita kokemuksia.
Leon oli henki. Ovet aukenivat jo ennen hänen tuloaan.
Häntä ympäröi Kubrick-aura.
Yhtäkkiä oppipojasta tuli mestari, jolla oli hallussaan kaikki tieto.
Oletko ylpeä matkastasi? - Totta kai.
Tietenkin olen. Kaikki on ollut ihmeellistä tähän asti.
Tästä maailmasta ei voisi lähteä paremmin-
kuin vain nukkua pois tai sitten...
...kuolla Steenbeck- editointipöydän ääreen.
Jos sellaisen sattuisi vielä löytämään.
Tai ehkä tehdessään jotain uutta versiota.
Vaikka 4K-tai 8K-versiota "2001" -elokuvasta.
Musiikki alkaa soida, ja:
"Täältä tullaan. Täältä tullaan, Zarathustra."
Jotain sen tapaista. Romanttista.
Se olisi hienoa.
Onnellinen loppu? - Niin. Tietenkin.
Leon Vitali on toiminut Kubrickin kuolinpesän asiantuntijana-
valvonut "2001: Avaruusseikkailun" digitaalisen 4K-version tekoa-
sekä koonnut Kubrick-arkistoa.
Steve Southgaten muistolle 1950-2016
Lee Ermeyn muistolle 1944-2018
Suomennos: BTI Studios